Глущенко Євген, 14 років, Андріївський ліцей, с.Андріївка
Кожна людина хоч раз у житті задумувалась над тим, що є для неї щастя. І при цьому ніхто не думає про війну.
У 2014 році мені було 7 років і я не пам’ятаю, чи хвилювався у зв’язку з подіями, які тоді почалися, чи ні. Але добре пам’ятаю, що весною 2015 року у нас на вулиці з’явився хлопчик, який був старший за мене на 5 років. Незважаючи на це, він став мені другом, і були такі хвилини, коли він згадував своє життя там… на Донбасі.
Чи забуде він їх, чи все життя вони крокуватимуть слідом за ним? Мені важко уявити себе у вирі тих подій. Я і не хочу цього, і боюся… Мені цікаво, чи ті, хто розв’язував цю війну, думали про дітей, старих людей та й навіть про тварин, які страждають не менше?
Добре було тим, хто мав куди поїхати, а хто ні… кому ти потрібен у цьому світі? Для мене в житті найважливішим є моя родина. Важко уявити, що я б відчув, якби на фронті хтось загинув. А скільки їх загиблих… і солдатів, і мирних жителів. Чи коштує щось скільки, щоб це було рівнозначно людському життю?
Тому звертаюся до всіх, від кого щось залежить у вирішенні питання миру на Донбасі: подумайте про життя, припиніть війну!
При цитуванні історії посилання на першоджерело - Музей "Голоси Мирних" Фонду Ріната Ахметова - є обов‘язковим у вигляді:
Музей "Голоси Мирних" Фонду Ріната Ахметова https://civilvoicesmuseum.org/
Ми використовуємо файли cookies, щоб ви отримали найкращий досвід користування сайтом. Продовжуючи роботу із нашим сайтом, ви підтверджуєте використання сайтом cookies вашого браузера.