Я з міста Тростянець Сумської області. У мене є мама. Їй сімдесят років. І донька, яка має групу інвалідності.
Російська армія окупувала наше місто в перший день війни. Вночі були обстріли й авіаудари, а вдень загарбники ходили по домівках з обшуками. Деяких людей виселяли або забирали з собою й катували. Багато будинків пограбували.
Питна вода була, а їжі – обмаль. Люди згуртувалися, ділилися продуктами й ліками.
Я з мамою і донькою евакуювалася до Полтави. Деякі родичі залишилися в Тростянці. На блокпості російські військові наставляли на нас автомати й погрожували розстрілом. Змусили взяти до себе жінку романської національності з чотиримісячною дитиною.
Ми пів доби їхали 125 кілометрів. Окупанти зупиняли нас кожні три-чотири кілометри й обшукували.
Мама вже повернулася додому, а я зараз працюю за 35 кілометрів від російського кордону. Я керівник громадської спілки. Опікуюся людьми з інвалідністю, воїнами, ветеранами Афганістану, учасниками АТО. Працюю під обстрілами. Сюди приїжджають психологи-волонтери, допомагають дорослим і дітям подолати стрес.
Я думаю, що війна закінчиться влітку.
При цитуванні історії посилання на першоджерело - Музей "Голоси Мирних" Фонду Ріната Ахметова - є обов‘язковим у вигляді:
Музей "Голоси Мирних" Фонду Ріната Ахметова https://civilvoicesmuseum.org/
Ми використовуємо файли cookies, щоб ви отримали найкращий досвід користування сайтом. Продовжуючи роботу із нашим сайтом, ви підтверджуєте використання сайтом cookies вашого браузера.