Гончарова Вікторія, 15 років, Дмитрівський ЗЗСО
Кожна людина, народжуючись на світ, отримує у спадок найбільше багатство – Вітчизну. Для мене Україна – це щось велике і неосяжне, незабутні враження дитинства: рідне село Дмитрівка, лагідні мамині руки, мої однокласники. Батьківщина – це земля, де тебе завжди зрозуміють, де ти відчуєш, що тісно пов'язаний зі своїм народом спільною історією, болем і радістю.
На мій погляд, один день 2014 року змінив свідомість усіх громадян України. Події останніх семи років внесли корективи у життя кожної людини.
Я уявити собі не могла, що слово «мир» стане для мене та моїх рідних таким безцінним, найдорожчим і найважливішим.
Коли почалися бойові дії, мені було сім років. Саме стільки триває війна в моєму рідному краї. Я навчалася в другому класі і не дуже розуміла, що відбувається навколо. Але деякі спогади назавжди залишаються в моїй пам’яті: величезні колони великої військової техніки на дорозі, біля якої знаходиться мій будинок.
Але війна для мене розпочалась, коли я побачила найстрашніше – «Гради» над головою.
Саме тоді я усвідомила, що на моїй рідній землі відбувається щось жахливе. Напевно, не це повинно було закарбуватися у голові, душі та серці дитини, яка має радіти та відчувати себе щасливою.
Я спостерігала за своїми батьками, які дійсно переживали, бо дорослі вже усвідомлювали, що може нас усіх очікувати. Вони відчували відповідальність не тільки за себе, а й за нас, дітей, землю, на якій живуть. Тепер, коли мені вже чотирнадцять, я розумію їх. Чесно зізнаюсь, що тепер сама інколи відчуваю страх і тривогу, бо, на превеликий жаль, повітря Донбасу і досі здригається від вибухів, а в очах людей панує відчай.
Ніхто не міг передбачити, що війна і смерть в нашій країні будуть типовими новинами дня, що ми стикнемося з новою реальністю, до якої не були готові.
Серце розривається від жалю, бо я люблю свою Вітчизну, попри те, що для когось є і кращі куточки землі.
Біль та відчай, але понад усе – віра у найкраще.
Ми маємо усі підстави пишатись тим, що наша Батьківщина завжди мужньо переносила найважчі випробування. І через деякий час відроджувалася, як міфічний птах Фенікс, виховувала нові покоління закоханих у рідну землю людей, адже нам є чим пишатися.
Я щиро вірю, що війна скоро закінчиться. Світитиме яскраво сонечко і буде мирне небо.
Слова «тимчасово окупована територія», «лінія зіткнення», «війна», «КПП» вийдуть з активного повсякденного вжитку.
Так, наша країна потребує миру, тільки тоді ми відчуємо себе по справжньому щасливими на нашій чудовій та неповторній землі. Мир в Україні – моє найзаповітніше бажання, бо це дитяча радість, усмішки, щасливе життя, спокійна старість. А що можу зробити я, учениця 9 класу?
Напевне, оволодівати знаннями, щоб у майбутньому принести користь своїй унікальній країні. Просто безмежно любити рідну землю і оберігати довкілля, бо не уявляю свого життя без України, тому що вона – це моя доля.
При цитуванні історії посилання на першоджерело - Музей "Голоси Мирних" Фонду Ріната Ахметова - є обов‘язковим у вигляді:
Музей "Голоси Мирних" Фонду Ріната Ахметова https://civilvoicesmuseum.org/
Ми використовуємо файли cookies, щоб ви отримали найкращий досвід користування сайтом. Продовжуючи роботу із нашим сайтом, ви підтверджуєте використання сайтом cookies вашого браузера.