У довоєнному житті Оксани Іванівни було багато хорошого. Вона любить своє село, свій будинок, свою сім'ю, з болем розповідає про те, як війна змінила її щасливу реальність. І з жалем визнає, що ці зміни необоротні.
Я – корінна мешканка Нижньотеплого. До війни тут життя було чудове, природа гарна, ліс поруч, всього вистачало. У мене двоє дітей, чоловік, батько. Нікуди я не виїжджала, не могла залишити літніх батьків. Коли війна почалася, мама ще була жива.
У перший день війни у нас у селі почався переполох, транспорт ходити перестав, довкола якісь постріли. Як це все страшно було... Іноді навіть у підвалі сиділи, ночами, не могли спати, багато валеріанки пили. Такого жаху я за все життя ще не бачила. Слава Богу, будинок наш уцілів, але дуже здали нерви.
Щойно починали стріляти – ми одразу бігли до підвалу. Снаряди прилітали на цвинтар, у село, у школі всі вікна повибивали. Жінку похилого віку вбило снарядом. Це таке страшно! Як не хотілося б цього бачити, хочу забути все, як страшний сон.
Тепер наше село вимирає, роботи майже немає. Я ось працюю в школі технічкою, і цьому рада, адже багатьом людям зовсім ніде працювати. Син мотається по будівництвам. Молодь виїжджає із села, дітей мало народжується. Багато будинків просто покинуті, руйнуються. До Луганська потрапити ніяк не можна, і до Сєверодонецька немає прямих рейсів. За покупками можна поїхати лише у Щастя. Живеш одним днем і не знаєш, що буде завтра.
Найбільше хочеться миру. Хочеться, щоб життя налагодилося, як раніше, і село процвітало. Щоб молодь тут жила, у всіх була робота, зарплата та доступні ціни.
При цитуванні історії посилання на першоджерело - Музей "Голоси Мирних" Фонду Ріната Ахметова - є обов‘язковим у вигляді:
Музей "Голоси Мирних" Фонду Ріната Ахметова https://civilvoicesmuseum.org/
Ми використовуємо файли cookies, щоб ви отримали найкращий досвід користування сайтом. Продовжуючи роботу із нашим сайтом, ви підтверджуєте використання сайтом cookies вашого браузера.