Ляхова Аліна
ДНЗ "Миколаївське вище професійне училище технологій та дизайну"
Вчитель, що надихнув на написання есе - Рожко Ганна Володимирівна
23 лютого 2022 рік моя мама пропонує зібрати трохи речей на всяк випадок. 5:00 ранку… 24 лютого… 2022 рік… Херсонська область… місто Гола Пристань… лівий берег. Телефонний дзвінок батьку, його викликають на роботу для видачі зброї. Мені та сестрі мати й каже: “Почалась війна! Збирайте речі, йдемо в підвал”.
З 6:00 ранку ми сиділи у підвалі, а люди, які знаходились на вулиці, навіть ще не знали про війну. По дорозі до підвалу ми чули стрільбу та свист ракет. Я почувала себе дивно і схвильовано, бо ніхто навіть не очікував на війну у XXI столітті.
Повернувся батько зі зброєю і бронежилетом, посадив нас в автомобіль та відвіз в інший кінець Херсону до знайомих. Сам виїжджає до Миколаєва, бо росіяни вже окупували місто. В будинку знайомих нас було близько 15 осіб, тому дорослі почали ділити обов’язки між один одним. Хто їхав за продуктами, а хто облаштовував укриття.
Одного вечора дідусь сказав: ”Збирайте речі, беріть мою машину та виїжджайте на західну частину України”. Ми запропонували ще одній родині виїжджати з нами. Тому за один вечір зібрали речі, гроші, купили цигарки, щоб не було проблем на блокпостах та о п’ятій ранку виїхали.
З Херсонської області ми виїжджали 15 годин та приїхали на одну ніч в Миколаїв до батька і зустрілися перший раз через 2 місяці. О сьомій ранку ми виїхали у Львівську область до родичів сім’ї, з якою ми виїхали з окупації. Прожили там 2,5 місяці. Скажу відверто: було трохи тяжко, бо життя в селі - це великий труд. Звісно хотілося жити з батьком, тому на деякий час ми переїхали до Миколаєва, але розпочалися активні обстріли.
Через 2 тижні батько відвіз нас у Білу Церкву до брата мами та наших троюрідних братів, де ми прожили пів року. Там ми почали трохи “жити”, але продовжували переживати за бабусь та дідів в окупації. Окупанти чинили й продовжують чинити повний безлад у місті, обстрілювати населення та мародьорити.
Згодом ми знову повернулися в Миколаїв і зараз тут знаходимося. Саме тут ми дізналися про підрив Каховської ГЕС… Глибина води в моєму рідному місті сягала 4-6 метрів. Завдяки “руському миру” у бабусі та дідуся немає хати, а в нас – пошкоджена квартира.
Сподіваюся на найкраще майбутнє свого міста та його відбудови. А зараз я старанно навчаюсь на професію своєї мрії.
При цитуванні історії посилання на першоджерело - Музей "Голоси Мирних" Фонду Ріната Ахметова - є обов‘язковим у вигляді:
Музей "Голоси Мирних" Фонду Ріната Ахметова https://civilvoicesmuseum.org/
Ми використовуємо файли cookies, щоб ви отримали найкращий досвід користування сайтом. Продовжуючи роботу із нашим сайтом, ви підтверджуєте використання сайтом cookies вашого браузера.