В Токмаку були певні труднощі, але найважче людям було стикатись з ворогами і колаборатнами.
Мені зараз 72 роки, до виходу на пенсію я працював директором підприємства. Жив у Токмаку Запорізької області. Виїхав я у вересні. Збирався раніше, але переніс мікроінсульт і не зміг виїхати.
Війна застала мене вдома. Якраз на другий день я зустрів зрадника. Колишній військовий комісар міста Токмак запевнював мене, що все нормально. А потім виявилось, що він показував дорогу загарбникам. Бісить, що це робили не рядові люди. Таких потрібно відразу на гілляку.
Ліків у місті майже ніяких не було. Я після інсульту дивом видряпався. Але найгірше не це. Морально важко було – постійно стикалися з загарбниками. А ще - гидко усвідомлювати, що люди, яких я вважав порядними, на яких покладався, допомагали ворогу. Моя власна сестра така сама колаборантка, я з нею не спілкуюся. Вона свого часу виїжджала в Крим працювати - це довга історія.
Ми з Токмака виїжджали, мабуть, останніми. Після нас виїзд перекрили, а через кілька днів розстріляли колонну.
Я залишився в Запоріжжі, тому що це рідна область. Тим паче - нам близькі люди надали будинок для проживання, а самі виїхали. Нам добре допомагають, отримуємо гуманітарну допомогу. Маємо все-таки певні труднощі, але у порівнянні з тим, що переживають на передовій, це дрібниці.
Я впевнений, що наші військові здатні зробити багато, але їм не вистачає зброї. Коли отримаємо допомогу зброєю, має наступити перелом. Я бажаю повного краху, цій звірячій росії – вони цього заслуговують.
При цитуванні історії посилання на першоджерело - Музей "Голоси Мирних" Фонду Ріната Ахметова - є обов‘язковим у вигляді:
Музей "Голоси Мирних" Фонду Ріната Ахметова https://civilvoicesmuseum.org/
Ми використовуємо файли cookies, щоб ви отримали найкращий досвід користування сайтом. Продовжуючи роботу із нашим сайтом, ви підтверджуєте використання сайтом cookies вашого браузера.