Селяни під обстрілами їздили у сусіднє село до матері, але потім покинули свою домівку
Стояла я біля аптеки, у мене якраз нирки розболілися. А люди говорять, що десь у місті вже танки російські стоять. Я не повірила, пішла додому. А тоді вже почали літаки бомбити і «Гради» стріляти.
Сильно бомбили. Фронтон мені побило, люстри, сарай понівечило. Постраждав мій будинок, текти почав, рубероїд позбивало, хата тріснула у двох місцях.
У мене донька була з маленькою дитиною. Я не знала, куди їх ховати: говорила, що просто не можу більше в погріб.
Я їздила до мами за 18 кілометрів у сусіднє село. Їй 87 років. Кулі свистіли, але ми їхали. У мами й картопля, і все було. А помагали самі людям, яким було важко. У нас голова дуже гарний: він те, що люди давали, збирав і возив хлопцям, які в полі там відбивали росіян. У березні я їздила до мами часто і ми теж допомагали. А у травні ми виїхали.
Я знаю одне: наш народ стійкий. Де не ходжу, із ким не говорю - кожен тільки за Україну. Я не зустрічала людей, які проти України. І я думаю, що коли спиниться війна, то народ згуртується й буде відбудовувати те, що нам зруйнували.
При цитуванні історії посилання на першоджерело - Музей "Голоси Мирних" Фонду Ріната Ахметова - є обов‘язковим у вигляді:
Музей "Голоси Мирних" Фонду Ріната Ахметова https://civilvoicesmuseum.org/
Ми використовуємо файли cookies, щоб ви отримали найкращий досвід користування сайтом. Продовжуючи роботу із нашим сайтом, ви підтверджуєте використання сайтом cookies вашого браузера.