Євдокимова Аліса, учениця 11 класу комунального закладу «Харківський ліцей № 85 Харківської міської ради»
Вчитель, що надихнув на написання есе: Григорова Вікторія Петрівна
Це була тиха майже весняна ніч 24 лютого 2022 року, коли світ цієї людини перевернувся з ніг на голову. Ще минулого вечора, лягаючи спати, вона і не підозрювала, що через кілька годин їй доведеться прокинутися не від настирливого дзвону домашнього будильника, щоб, як і безліч інших людей у світі, піти у своїх справах в ранню годину, а від звуків вибухів, страшних гулів літаків і тремтячих стін... Саме так почалася історія кожного жителя України в цей переломний день. А я, розкриваючи книгу прожитих моментів життя, хочу розповісти вам свою історію.
У той день мені довелося піднятися з ліжка набагато раніше звичайного часу - за вікном лунали звуки вибухів снарядів, підлога дрібно тремтіла, а повітря було наповнене невпевненістю, як ніби воно ввібрало в себе страх і напругу, що нависли над усіма нами. Не відразу зрозумівши, кілька хвилин я провела, тремтячи від жаху невідомості в своїй кімнаті, мовчки і злякано, часом поглядаючи на своїх не менш розгублених батьків, навіть не в силах вслухатися в слова, які вони вимовляли. Вже в той момент я поступово починала розуміти, що цей день ознаменує початок нової глави в моєму житті, глави, наповненої невпевненістю в майбутньому, відчаєм від того, що відбувається і, можливо, трохи наївною надією на краще.
Новина поширилася по країні зі швидкістю лісової пожежі - війна почалася. Усвідомлення цього вразило мене, як швидкий поїзд. Моє серце миттю впало, і мене охопило глибоке почуття безпорадності. Раптово мій світ був зруйнований суворими реаліями конфлікту, здавалося, що моє життя було несправедливо зруйноване, і я навіть не могла знайти причини, за які вчинки я могла отримати таке болісне покарання. Вся моя сім'я поділяла почуття вразливості, відчуття того, що ми піддаємося неминучій небезпеці.
З цього моменту життя багатьох українців перетворилося на постійну боротьбу за виживання. Війна принесла з собою безліч випробувань, до яких ніхто з нас не був готовий. Одні в паніці збирали тривожні валізки, другі - шукали укриття в метро, треті - з хвилюванням намагалися додзвонитися до кожного члена сім'ї. Колись жваві вулиці спорожніли, звуки сирен і пострілів змінили сміх дітей і балаканину сусідів.
Страх став нашим постійним супутником, оскільки звуки вибухів луною розносилися по ночі, і від кожного віддаленого гуркоту у нас по спині пробігали мурашки, а від кожного гулу літака хотілося кидатися в найближче укриття. Сон став розкішшю, адже заснути виходило важко, а якщо виходило, то кошмари війни вторгалися в наші сни, залишаючи нас змученими. Кожен день ми молилися про безпеку, чіпляючись за надію серед оточуючого нас хаосу.
Серед темряви паніки таїлися і проблиски світла: війна зблизила нашу сім'ю. Це нагадало нам про важливість любові, єдності і життєстійкості. Ми зрозуміли, як знаходити радість в найпростіших речах - теплій їжі, даху над головою і любові близьких. Ми побачили світ через іншу призму, яка підкреслювала красу життя серед усіх руйнувань.
Сьогодні, як ніколи, я ціную важливість миру та гармонії. Я прагну до миру, в якому конфлікти можуть вирішуватися шляхом діалогу і взаєморозуміння, а не насильства і кровопролиття. До світу, де дорослим не потрібно буде думати, як розділити останній шматок хліба на всю сім'ю, де підліткам не потрібно буде боятися майбутнього, де маленьким дітям не потрібно буде плакати над несправедливою смертю батьків від чужої руки. Я чіпляюся за надію, сподіваючись на світле майбутнє, і впевнена в тому, що ми станемо свідками перемоги нашої улюбленої України.
При цитуванні історії посилання на першоджерело - Музей "Голоси Мирних" Фонду Ріната Ахметова - є обов‘язковим у вигляді:
Музей "Голоси Мирних" Фонду Ріната Ахметова https://civilvoicesmuseum.org/
Ми використовуємо файли cookies, щоб ви отримали найкращий досвід користування сайтом. Продовжуючи роботу із нашим сайтом, ви підтверджуєте використання сайтом cookies вашого браузера.