Я Мирон, мені 10, живу один з мамою. Батько у мене є, але з нами не живе (коли мені було 1.5 років), він мене не виховує, навіть з днем народження не вітає.
З народження я не чую на два вушка. Мені важко спілкуватися з іншими дітьми. В дітсадок я не ходив, а в школі був на індівідуальному навчанні. Маю ще супутній діагноз СДВГ. З нами живе кіт Каспер, я його дуже люблю . Він мені допомагає засинати. Він дуже добрий і лагідний. Я захоплююся збиранням лего, роблю зброю із нього.
У нашій родині немає свого житла, тому до війни ми жили на зйомному 5 років на Північній Салтівці. І коли почалася війна, тут був жах. Летіли бомби. Ми з мамою жили у підвалі нашого будинку, всього було 17 чоловік і з кожним днем ставало менше.
Спочатку ми цілий день були у підвалі, в спати підіймалися у тамбур. А коли бомби влучили у наш будинок і жити в ньому не було можливості, ми поїхали до мого батька. Прожили з ним 5 місяців і повернулися назад.
Зараз мені дуже подобається гратися з пістолетами. Я мрію про справжнього друга, з яким можна гратися. Збирати набори з лего. Хотів би попросити у Святого Миколая лего - набір .
При цитуванні історії посилання на першоджерело - Музей "Голоси Мирних" Фонду Ріната Ахметова - є обов‘язковим у вигляді:
Музей "Голоси Мирних" Фонду Ріната Ахметова https://civilvoicesmuseum.org/
Ми використовуємо файли cookies, щоб ви отримали найкращий досвід користування сайтом. Продовжуючи роботу із нашим сайтом, ви підтверджуєте використання сайтом cookies вашого браузера.