Мені 48 років. Я з сім’єю живу в Охтирці
Наш будинок розташований біля залізничного вокзалу. У перший день війни російські танки йшли через наш двір.
Коли ми виїжджали з Охтирки, перед нами їхала колона танків. Ми не знали, що вони російські. Зрозуміли лише тоді, коли вони направили на нас зброю. Ми дуже злякалися.
До Полтави доїхали на власному автомобілі. А далі я з подругою поїхала на евакуаційному поїзді до Львова. Звідти – на автобусі за кордон, де працювала моя сестра. Я також влаштувалася там на роботу. Було дуже важко.
Зараз я вдома. Дитина закінчила перший курс. Вона засмучена, що довелося навчатися дистанційно. Їй хотілося відвідувати заняття, а не сидіти вдома.
Я вірю в те, що війна закінчиться цього року.
При цитуванні історії посилання на першоджерело - Музей "Голоси Мирних" Фонду Ріната Ахметова - є обов‘язковим у вигляді:
Музей "Голоси Мирних" Фонду Ріната Ахметова https://civilvoicesmuseum.org/
Ми використовуємо файли cookies, щоб ви отримали найкращий досвід користування сайтом. Продовжуючи роботу із нашим сайтом, ви підтверджуєте використання сайтом cookies вашого браузера.