Мені 68 років. Я опікун трьох дітей. Старший хлопець був у Маріуполі, працював на заводі Азовсталь. Середня дівчина навчалася в Недригайлові. Коли почалася війна, вона разом з подругою приїхала до мене в село Будилка Сумської області.
25 лютого минулого року ми почули гул. Вийшли за двір і побачили колону танків. Один із них направив на нас дуло. Тоді ми зрозуміли, що то була ворожа техніка.
Потім окупанти їздили туди-сюди. Вони перерили городи, пошкодили тротуари, ховалися між будинками. Ми зняли всі дорожні вказівники – росіяни не могли зрозуміти, куди їхати далі. Вони метушилися, бігали по лісах.
Приємно те, що Сергій – старший хлопець, який знаходиться під моєю опікою – виїхав з Маріуполя. Спочатку я спілкувалася з його мамою по телефону, а потім зв’язок перервався. Довго не було нічого відомо про них. Потім зі мною зв’язалися їхні сусіди й сказали, що з моїми родичами все добре.
Сергій з рідними жив у підвалі. Там був шестимісячний хлопчик. Сергію доводилося ходити по місту й шукати їжу для немовляти. Він допомагав жителям приватних будинків: рубав дрова, носив воду. З ним розраховувалися продуктами. Коли він зателефонував мені, це був найщасливіший момент. Сергій приїхав до мене двадцятого червня.
Я впевнена, що війна закінчиться нашою перемогою. Тільки цією думкою і живу.
При цитуванні історії посилання на першоджерело - Музей "Голоси Мирних" Фонду Ріната Ахметова - є обов‘язковим у вигляді:
Музей "Голоси Мирних" Фонду Ріната Ахметова https://civilvoicesmuseum.org/
Ми використовуємо файли cookies, щоб ви отримали найкращий досвід користування сайтом. Продовжуючи роботу із нашим сайтом, ви підтверджуєте використання сайтом cookies вашого браузера.